Dansk oversættelse af LiuD
Det var bedre, Johnny.
The Wild One - Udgivet 1954 Du ved, jeg savnede dig.
Vi har allesammen savnet dig. Savner I ham?
Ja! Hele Beatles savner ham!
- Lad os gå tilbage og tage dem, ikke? - Jeg er klar.
Til templet. En mand må gøre hvad en mand må gøre.
Lad os tage tilbage, tilbage tilbage, tilbage...
Min mor plejede at sige, at 2. verdenskrig startede, fordi jeg blev født.
Richard Starkey Født i Liverpool den 7. juli 1940.
Jeg var hos min mor til omkring de fire, så skred min far.
Han var i handelsflåden. Det var 1940 og krig og sådan.
John Winston Lennon Født i Liverpool den 9. oktober 1940.
Min mor var katolik, far var protestant.
De giftede sig ret sent. Jeg tror de fik mig, da de var 40.
James Paul McCartney Født i Liverpool den 18. juni 1942.
Da jeg blev født, arbejdede min far som buschauffør.
Jeg boede i et rækkehus, Arnold Grove 12.
George Harrison Født i Liverpool den 25. februar 1943.
Min mor var sygeplejerske.
Hun var også jordemoder.
Min var var bomuldssælger.
Min far og mor gik fra hinanden, da jeg var omkring fire.
Jeg var hos min mor indtil da, derefter voksede jeg op hos en tante.
Far var... han lavede kager...
...så vi havde altid sukker under krigen.
Hun endte med at have diverse jobs, for han flyttede, da jeg var tre.
Han besluttede, det var nok.
Hun tog alle jobs, hun kunne få, for at skaffe mad og tøj til mig.
Min mor kommer af en irsk familie, som hedder French.
Hun havde en masse søskende.
Min bedstemor boede i Albert Grove, som lå ved siden af Arnold Grove.
Jeg var rigtig dårlig i skolen. Jeg var der ikke ret tit, da jeg ofte var syg.
Jeg havde bughindebetændelse, da jeg var seks-et-halvt - en sprunget blindtarm.
Tre gange sagde de til min mor, at jeg ville dø, men jeg er her stadig.
Min far var amatørmusiker. Han spillede klaver.
Jeg husker, jeg lå på gulvet og hørte ham spille.
Da mine forældre var yngre. lyttede de til en gammel krystalradio.
John elskede sin mor højt. Jeg elskede hende også.
Hun spillede ukelele. Helt frem til i dag...
...hvis jeg møder voksne, der spiller ukelele, så elsker jeg dem.
Alle havde deres eget festnummer i Liverpool.
Min mors var Little Drummer Boy. Hun sang den for mig.
Hvis jeg sang Nobody's Child for hende, græd hun altid.
Rock'n'roll var den ægte vare, alt andet var uvirkeligt.
Det var det eneste, der trængte igennem til mig som 15-årig.
Det er svært at forestille sig en tid, hvor rock'n'roll bare var én af musikarterne.
Ligegyldig hvilken plade der blev spillet, så prøvede man at lytte til den.
Det var ikke til at få en kop sukker og endnu mindre en rock-plade.
Der fandtes ikke engelske plader.
Den første engelske plade der var noget, var Move It med Cliff Richard.
Før det var der ingenting.
Man lyttede til alt, hvad der kom i radioen dengang.
Jeg lyttede til en del country and western - skiffle begyndte at komme frem.
Mange nye folk kom frem, en af dem var Buddy Holly.
Vi elskede hans stemme, og vi elskede hans guitarspil.
Men først og fremmest det, at han selv skrev sine ting.
Dét tændte vi på.
Jeg gik på kunstskole i fem år.
Det var kun tilladt at spille jazz - ikke noget rock på dét tidspunkt.
Vi narrede dem til at lade os spille rock'n'roll ved at kalde det blues.
Jeg blev teenager...
...jeg var 12 eller 13, da jeg hørte Fats Domino, I'm In Love Again.
Det var den første rigtige rock-plade, jeg nogensinde hørte.
Selv Bill Haley var der dengang.
Jeg husker i skolen som barn...
...der var en, der havde et billede fra et musikblad... af Elvis.
Det var en reklame for Heartbreak Hotel.
Jeg så bare på det og tænkte, hvor ser han dog godt ud, så perfekt.
Da jeg var 16, var det Elvis, det drejede sig om.
En fyr med langt fedtet hår, der vrikker med røven og synger Hound Dog...
That's Alright Mama og de tidlige Sun-plader - hans bedste periode.
Der var han - den guru, vi ventede på. Messias var kommet.
En af mine yndlingsplader var Searchin' med the Coasters.
Vi lyttede til folk som Big Bill Broonzy. Jeg tror, han var på turné i England.
Jeg var stor fan af ham og af Frankie Laine.
Alle de tog-sange, Rock Island Line og al den slags.
Lonnie Donegan
Her var der lige pludselig en rock-helt med briller.
Buddy Holly og The Crickets
Den første guitar-orienterede musik jeg kan huske, jeg hørte...
...det var Jimmie Rodgers, "The Singing Brakeman".
Jeg anede ikke, man kunne leve af at spille musik...
...før jeg blev ramt af rocken, og det ændrede hele mit liv.
Trommer var det eneste, jeg ville have. Jeg kiggede aldrig på guitarer eller lignende.
Min far havde spillet trompet, og til min fødselsdag...
...købte han en trompet fra Rushworth and Drapers' musikbutik i Liverpool.
Som 16-årig genoptog jeg kontakten til min mor i ca. fire år.
Hun underviste mig i musik, først banjo, så gik jeg videre til guitar.
Min første sang var Ain't That A Shame, et gammelt rock hit, med Fats Domino.
Da jeg var 13-14 år sad jeg som regel bag i klassen og tegnede.
Jeg prøvede at tegne guitarer, store cello cut-away guitarer med 'F' huller.
Små solide med spidse eller rundede cut-aways.
Jeg var helt vild med guitarer.
Jeg hørte om en fyr, der havde en guitar, og den kostede 3£ og 10 shilling.
Bare en lille akustisk guitar med rundt hul.
Jeg fik de 3£10 af min mor, det var mange penge dengang.
Jeg fandt pludselig ud af, jeg ikke kunne synge med den ting i munden...
...så jeg gik tilbage til forretningen og byttede den med en guitar.
Det var en Zenith, den første guitar jeg fik.
Jeg var omkring 16.
Jeg købte en stortromme til 30 shilling.
Bare en kæmpe en-sides stortromme.
Det er en vittighed i familien nu: Guitar er en okay hobby, men du kommer ikke til at tjene noget.
Vi var overalt i Liverpool for at finde nogen, der kendte en ny akkord.
Jeg husker, jeg engang hørte om en, der kendte B7.
Vi kendte E og A - de er nemme - men vi kendte ikke B7.
Det var the missing link. Den anden akkord. Den forsvundne akkord.
Vi rejste tværs over Liverpool, skiftede bus, og fandt fyren.
Han viste os dum, dum, dum - B7.
Vi lærte det af ham, tog hjem til vores kammerater og gik -
Sådan!
Paul og jeg mødtes bare ind i mellem, spillede lidt.
Vi var bare skoledrenge, der var ikke nogen grupper før senere.
Dengang var vi desperate efter hvad som som helst.
Vi prøvede at komme til at se alle film, der kom.
The Girl Can't Help it Udgivet 1956.
Vi så Elvis-film eller sådan i Liverpool.
Alle ventede på at se ham - også jeg.
De skreg allesammen, når han kom på lærredet.
Så tænkte vi, fedt job!
Da The Girl Can't Help It kom...
...så i stedet for at vi så på gamle sort/hvide film og tænkte...
..."der er Clyde McPhatter, der er Fats Domino"...
...folk vi elskede, som blev behandlet ret sjusket...
...så var der pludselig det her i farver og widescreen.
I begyndelsen af Girl Can't Help lt, kommer Tom Ewell og siger...
...widescreen!
I farver!
Fantastiske, realistiske farver af Deluxe.
Nogle gange undrer man sig over, hvem der passer forretningen.
Man skifter til Jayne Mansfield, og så er det slut.
Jeg gik ind for at se Rock Around The Clock på Isle of Man.
Med mine bedsteforældre, det var helt vildt.
De satte biografen på den anden ende, og det var godt for mig at se.
Bill Haley and The Comets
Jeg gik i folkeskole med Paul.
Vi begyndte i samme klasse, så kom vi i forskellige retninger.
Men egentlig har jeg kendt ham, siden jeg var omkring 11.
Jeg var ikke rigtig venner med ham før nogle år senere.
Jeg mødte også George på Liverpool Institute.
Han var et år yngre end Paul og jeg.
Neil Aspinall - Skolekammerat Jeg mødte George - vi plejede at ryge bag ved bunkerne.
George og jeg boede tæt på hinanden i Liverpool, med et busstop imellem.
Jeg stod på bussen, og så ved næste stop stod George på.
Fordi vi var jævnaldrende, sad vi sammen og snakkede.
Han var faktisk halvandet år yngre end jeg, tror jeg.
Det var en stor aldersforskel dengang, så jeg talte nok lidt ned til ham...
...som man gør til en dreng, der er halvandet år yngre...
...når han er omkring 14, og man er omkring 16.
Måske talte jeg ned til ham, fordi jeg kendte ham som yngre.
Han var altid ni måneder ældre.
Selv nu er han stadig ni måneder ældre.
Paul mødte mig, første gang jeg spillede be-bob-a-lu-la live på scenen.
En fælles ven tog ham med for at høre min gruppe, The Quarry Men.
Jeg havde en skolekammerat, som hed Ivan Vaughan.
Vi var født samme dag, så vi var rigtig gode venner.
En dag spurgte han mig, om jeg ville med til Woolton Village Fete.
En lørdag eftermiddag tog vi hen på pladsen, hvor festivalen var.
Der var en vogn, og bagpå den en lille scene.
På scenen var et par fyre.
Der var en fyr med ternet skjorte, som jeg lagde mærke til.
Mellemblond hår, lidt krøller, bakkenbarter, så ret cool ud.
Han spillede på en halvdårlig guitar.
Men han gjorde det ret godt, og jeg var imponeret, husker jeg.
Han spillede en sang af Del Vikings, som hed Come Go With Me.
Han kunne tydeligvis ikke teksten.
Han satte ord ind fra bluessange, så i stedet for at synge...
"Come, little darling, come go with me" som er det rigtige...
...sang han "Down down down to the Penitentiary".
Han spillede noget, han havde hørt på Big Bill Broonzy-plader.
Jeg tænkte, smart nok, han er ret god. Det var John.
Vi mødtes og snakkede efter showet, og jeg så, han havde talent.
Han spillede backstage, Eddie Cochrans Twenty Flight Rock.
Det der imponerede ham mest var, at jeg kunne hele teksten.
Jeg var sanger og leder, jeg tog beslutningen om, at han var med i gruppen.
Var det bedre at have en fyr, som overgik dem, jeg havde?
Beslutningen var at tage Paul ind i gruppen og gøre den bedre.
Jeg spurgte ham ved første møde: "Vil du ind i gruppen?"
Jeg tror han sagde ja den følgende dag.
George kom ind via Paul.
"Jeg har en ven, som er rigtig god, forstår du."
Han sagde hmm, hvordan, og jeg sagde, han spiller Raunchy perfekt.
Vi var allesammen vilde med den sang, så vi sagde, okay, lad os prøve.
Vi endte på øverste etage af en natbus, kun os.
og vi sagde: "Okay, George, tag din guitar frem, vis ham hvad du kan."
Og sådan - klokkerent - Raunchy. "Du er med."
Det første vi indspillede, var That'll Be The Day, af Buddy Holly...
...og en af Pauls, som hed In Spite of All The Danger.
Den plade, den første vi nogensinde lavede, er i Liverpool et sted.
Første optagelse.
Alle hang ud omkring The Jacarnda Club i nærheden af kunstskolen...
...og i nærheden af Paul og Georges skole i centrum af Liverpool.
Det var før, vi rigtig lavede et band, kun mig, Paul og George.
Vi optrådte lidt med kun tre guitarer.
Han der bookede os, plejede at sige: "Jamen, hvor er trommerne?"
For at dække over denne eventualitet sagde vi: "Rytmen er i guitarerne."
Vi tog engang til en audition til Carol Levis Discoveries.
Alle tog til de auditions.
Så valgte de nogle og sagde: "Okay, dig, dig og dig."
De valgte omkring 20 forskellige numre.
De havde et klapometer, og vinderen kom i finalen.
Det fortsatte bare. Vi tog ind til en af dem.
Vi var i toget til Manchester og øvede os.
Kun mig og George havde vores guitarer, John havde nok solgt eller ødelagt sin.
Altså, der er kun os to med guitarer.
Men det så faktisk godt ud. Paul var venstrehåndet.
Jeg var højrehåndet - det er jeg stadig.
John var i midten med en hånd på hver af vores skuldre.
"Think it over, what you just said"
Mig og George - John spillede lead og skulle også spille Rave On.
Vi klarede det, han lagde armen om os og det var okay. Vi vandt ikke...
...men jeg tror der var en uheldig person blandt publikum...
...som mistede sin guitar.
Stuart Sutcliffe Stuart var Johns ven fra kunstskolen. Han var en rigtig god maler.
Vi var misundelige på Johns venskab, da John var lidt ældre end os.
Han var lidt, forstår du -
Man ville gerne sidde ved siden af ham i bussen - han den større dreng.
Så da Stuart kom ind, tog han lidt af den plads væk fra os.
Vi røg om på bagsædet.
Historien var, at han solgte sit maleri til en John Moore-udstilling.
Så spørgsmålet var, hvad gør man med 75 pund?
Vi sagde: "Det er lige præcis det, en Höfner-bas koster."
Det ville være en fin måde at bruge pengene på.
Han sagde: "Nej, jeg er maler, jeg må bruge pengene på maling."
Vi sagde: "Nej, Stuart, ved du hvad," og John og jeg overtalte ham...
...til at det bedste helt klart var at købe en Höfner-bas.
Og det gjorde han. Det eneste problem var, at han ikke kunne spille på den.
Men det var bedre at have en bassist, der ikke kunne spille...
...end ingen bassist overhovedet.
Tidlige optagelser Liverpool - 1960
Ringo var professionel trommeslager, som sang og optrådte...
...i en af de store grupper i Liverpool, før vi overhovedet havde en trommeslager.
Rory and the Hurricanes var det første, som ville i gang med rock'n'roll.
Vi spillede skiffle før...
...og han havde den her rock'n'roll lyshårede attitude.
Johnny Guitar var Liverpools Jimi Hendrix for mig dengang.
Den eneste gode historie om Rory and the Hurricanes, som jeg var medlem af:
Vi spillede på the Cavern, og Johnny Guitar havde en radio.
Han sluttede sin guitar til radioen, så vi kunne være lidt mere rockede.
De smed os ud, fordi vi var for rockede. Han koblede sig på radioen - skrid!
John fandt på navnet Beatles, og han vil fortælle dig om det nu.
Jeg havde en vision, da jeg var 12 år.
Jeg så en mand på en brændende tærte, og han sagde: "Du er Beatles med A."
John indrykkede det her i Mersey Beat...
som også blev startet af Bill Harry, som gik på kunstskole med John...
...hvor der stod, at den her lille fyr stod frem på en brændende tærte...
...forstår I, på himlen, og sagde: "Lad der være Beatles - med A."
John fandt på navnet Beatles for år siden.
Alle prøvede at finde på et navn, og han fandt på Beatles.
Jeg ledte efter et navn som the Crickets, som betød to ting...
...og fra Crickets kom jeg til Beatles.
Når du sagde det, var det noget kryb. Når du læste det, var det beatmusik.
Det var bedre, Johnny.
Jeg har savnet dig, forstår du. Lige siden klubben blev opløst, har jeg savnet dig.
Vi savner ham allesammen. Savner I ham?
Ja! Hele Beatles savner dig!
Da vi begyndte, havde vi en manager i Liverpool, der hed Allan Williams.
Han var en lille fyr med en lys stemme, lidt walisisk accent.
Han var god til at motivere os, og god for os dengang.
Han skaffede os til sidst en audition i en af sine klubber, The Blue Angel.
Det var for Larry Parnes...
...som havde en stor stald af såkaldte rockstjerner i London.
Så det var en stor chance at få den audition.
Vi mødte op.
Jeg tror, halvdelen af grupperne i Liverpool mødte op den dag.
Der blev taget billeder - det her er os til auditionen.
Så Larry havde noget at kigge på.
Vi måtte altid bede Stuart vende sig væk fra kameraet...
...for han spillede ikke så godt. Vi var i forskellige tonearter.
Folk lagde måske mærke til det! Vi så altid, hvor folk var på guitaren.
Så der findes nogle billeder af Stuart med ryggen til kameraet.
Det var grunden.
Vi kom til audition - Larry valgte adskillige Liverpool-grupper.
Vores eneste skuffelse var, at alle i hans stald...
...var ligesom - Marty Wilde.
De havde alle vilde navne, Billy Fury, en-eller-anden Tempest...
Storm, Hurricane - de havde alle stormfulde navne, forstår du.
Der var Ron Whitcherley på 17, blandt fans kendt som Billy Fury.
Garanteret 1000 pund første år.
Roy Taylor på 18, alias Vince Eager, 5000 pund frem til sit 5. år.
Vi troede, det ville blive fedt, men vi endte op med Johnny Gentle.
Lidt skuffende navnemæssigt.
John Askew - eller Johnny Gentle - 22 år fra Merseyside.
Duffy Power, rigtige navn Raymond Howard, 17 år.
Allesammen - Eager, Power, Gentle, Fury - i den givtige branche, som en sagde...
...med at sætte teenage vokseværk i musik.
Omdøber du alle dine drenge?
Larry Parnes Oh, ja, det synes jeg er meget vigtigt.
Ellers ville de gå på scenen med upassende navne.
De ville have et mere opfindsomt navn end The Beatles.
De fandt på Long John Silver and the Beetles og alligevel ikke.
Det endte som Long John and the Silver Beetles.
Vi blev til Silver Beetles på Skotlandsturneen.
Så vi tænkte, at hvis gruppens navn blev ændret, og han hed Long John -
Vi ændrede alle vores navne, men ikke John, troede folk - John var cool...
...men han hed Long John på den turné. Han kunne godt lide at være Long John.
Jeg tænkte, at hvis han laver det om, så burde vi alle.
Vi kunne alle lide det, vores entré i professionel showbizz.
Men det er det, man gør, ikke? Man ændrer sit navn.
Jeg blev til Paul Ramon, af en eller anden grund.
Jeg syntes, det var et meget eksotisk fransk-klingende navn.
Jeg var Carl Harrison.
Det lyder ikke som noget kunstnernavn, det var bare, fordi jeg elskede Carl Perkins.
Stuart blev Stuart de Staël.
Han kunne lide Nicholas de Staël, en abstrakt expressionistisk maler.
Det var i hvert fald en ret ynkelig turné- Til sidst var vi flade.
Vi havde ingen penge, vi frøs og havde det dårligt.
Det var det. Vi kom tilbage til Liverpool, og der skete ikke rigtig noget.
Jeg følte mig trist - vi var som forældreløse eller sådan.
Vores sko var fulde af huller, vores bukser lignede lort...
Larry Parnes' fyr, Johnny Gentle, havde fint jakkesæt og sådan.
Jeg kan huske, jeg prøvede at spille Won't You Wear My Ring.
Det var det, han gjorde - en Elvis-sang.
Vi var elendige - virkelig pinlige.
Vi havde ingen forstærkere eller noget.
Og så sagde jeg til de andre, når vi var nede...
fordi gruppen ikke førte til noget, og det var en dårlig aftale...
...jeg sagde: "Hva' så, hvor skal vi hen, gutter?"
De svarede: "Til tops, Johnny," med pseudo-amerikanske stemmer.
Jeg ville sige: "Hvor er det, gutter?" "Til toppen af poppen."
Jeg ville sige: "Nemlig," og så blev vi glade igen.
Derry and the Seniors fik et tilbud i London.
Opgiv jeres arbejde og kom til London, og I skal med Larry, ikke?
De opgav deres jobs, men fik ikke nogen optræden...
...så de blev ret sure.
De sagde: "Vi tager til London, får fat i Parnsey og tæver ham."
Allan Williams, klubejeren, som holdt auditionen...
...sikkert Liverpools første store groupie, kørte dem til London.
Han sagde, tag jeres instrumenter med, drenge, måske får I et job
Han skaffede dem så et job i Two I's i London.
Den her fyr, Bruno Koschmider, fra en klub i Hamburg...
...jeg tror, det var ham, der så dem, og bookede dem til Tyskland.
Senere sagde han, han ville have et andet band - vi var sikkert billige.
Allan Williams sagde okay, drenge, I kan få det job i Tyskland.
Det eneste problem var, at han ville have et fem-mandsband.
På det tidspunkt var Paul på trommer, fordi trommeslagerne aldrig mødte op.
Da var det, jeg sagde: "Okay, jeg kender den her fyr..." og vi tog hen til hans klub.
Pete Best - han havde fået et trommesæt i julegave.
Han var kendt på Merseyside som brutal, bedrøvet og betagende.
Vi havde alle mulige trommeslagere.
Der var ikke så mange, der havde trommesæt. De var dyre.
Og de var som regel idioter.
Vi fik fat i Pete Best, fordi vi manglede en trommeslager til Hamburg-turen.
Han kom ned til Jacaranda Club.
Vi tog en hurtig audition, hoppede ind i varevognen og tog til Hamburg.
Vi endte i Hamburg sent en aften.
Der var ingen til at tage imod os, men vi fandt da Hamburg på kortet.
Men Sankt Pauli-distriktet og Reeperbahn.. men alle kendte den.
Vi fandt gaden og klubben, men det hele var lukket.
Vi havde ikke hotel eller noget, og det var sengetid.
Vi fik rusket nogen op fra en nærliggende klub.
De lukkede op, og vi sov i alkoverne på røde lædersæder.
Anden aften rykkede vi ind i Bambi Kino i to-tre måneder.
Jeg kan huske Rory Storm og hans gruppe komme med Ringo for at se os.
De kom lidt for sent og kom for at se, hvordan grupperne boede.
De blev virkelig chokerede.
En af os havde Union Jack over os for at holde sig varm.
Rory og jeg boede på ét værelse i den tyske sømandsmission.
Det var luksus - absolut vild luksus.
Før vi kom til klubben, Kaiserkeller...
...sov Howie Casey, en saxofonist fra Liverpool...
som også spillede en del med Paul McCartney senere...
...de sov en tid bag i klubben.
Jeg vil aldrig glemme det, de sagde, da vi kom:
"Det er her, I skal bo"
Bare et par gamle sofaer og Union Jack som lagener.
Det duer ikke, vi har jakkesæt, vi tager afsted, bla bla bla.
Så kom vi hen til et liv i luksus i den tyske sømandsmission.
Alt andet var så vildt.
Midt i den frækkeste by i verden som 17-årig.
Det var spændende.
At lære om gangsterne, transvestitterne.
Forstår du, det var sådan - der var luderne.
Vi var bare knægte, der var sluppet løs, lige fra Liverpool til Hamburg.
Vi var vant til små Liverpool-piger...
...men i Hamburg ville ens kæreste nemt kunne være stripper.
De eneste folk, som var ude sent der.
For os som egentlig ikke havde haft noget videre sex før...
...pludselig at være involveret med en hard-core striptease kunstner...
...som helt klart vidste et og andet om sex, var virkelig en øjenåbner.
Det var også ved det punkt i vores liv, vi opdagede dexedrin...
...opkvikkere, ser du, piller.
Den eneste måde vi kunne fortsætte, var ved at være på preludin, som de hed.
Vi købte dem over disken, så vi troede ikke, vi gjorde noget forkert.
Men man blev ret underlig og kunne blive ved i dagevis.
Så det var øl og preludin, der holdt os kørende.
Vi stod bare deroppe med fråde om munden, og hamrede derudad.
Det var tider.
I Hamburg, fordi vi måtte arbejde 6 eller 7 timer pr. nat...
...på scenen, uden hvile...
...havde tjenerne altid de her piller, preludin.
Når de så musikerne dratte om af træthed eller druk...
...gav de dem pillen.
Man tog pillen, og man kunne snakke, blev ædru.
Man arbejdede, indtil pillen holdt op med at virke, og så skulle man have en til.
Jeg tror, det var dengang, at vi fandt vores stil.
Vi udviklede vores stil, fordi en fyr plejede at sige:
"Man må lave show for folk. Mach Schau!"
så vi plejede at 'Mach Schau!' og John dansede rundt som en gorilla.
Vi bankede hovederne sammen og sådan noget.
Da vi mødtes i Tyskland, spillede de i en klub, vi i en anden.
De var vildt gode dengang.
Jeg plejede... vi klarede 12 timer en weekend fordelt på to bands...
...når vi endte i den samme klub.
Hvis de havde det sidste sæt, ville jeg være halvfuld og forlange sjælere.
Han plejede at kunne lide bluesfornemmelsen i de sene optrædender.
Der var næsten ingen. Jeg forstod, hvad han kunne lide ved det.
Vi spillede lidt mere for os selv på den tid af natten...
...fordi der ikke var nogen.
Det var lidt bluesagtigt - b-sider og mindre kendte tracks.
Hans specielle favorit - han bad altid om den - var 3.30 Blues.
Vi fik masser af venner.
Vores virkelige venner var dem der er kendt nu...
...Klaus Voormann...
...Jurgen Vollmer...
...og Astrid, som tog alle de berømte billeder af os fra den periode.
De kunne lide alt det rockede, det tilbagestrøgne hår...
...lædertøjet, solbrillerne.
De var ikke virkelig rockede eller 'mods', de var noget midt i mellem.
De kaldte sig selv "exi's" - eksistentialister.
Faktisk var de kunststuderende.
Vores bedste arbejde blev aldrig indspillet.
Vi optrådte i Liverpool, Hamburg og omkring i dansehaller.
Det var fantastisk, hvad vi satte i gang.
Jeg var 17, da vi først tog derud og gik på Indra Club...
...og så blev flyttet til Kaiserkeller.
Til sidst skaffede det os job på Top Ten Club.
Lige før det skete, blev jeg knaldet for at være mindreårig.
De havde den ting i Tyskland, jeg aldrig havde mødt før...
...som var spærretid.
Efter kl. 10 om aftenen skulle alle under 18 år forlade stedet.
Jeg var kun 17, spillede i bandet og jeg begyndte at blive bekymret.
Til sidst fandt en ud af, at vi ikke havde arbejdstilladelse eller visa...
...så de begyndte at holde øje med os.
Politiet kom en dag, og de sparkede mig bare ud.
Det var på et kritisk tidspunkt, fordi vi havde besluttet at...
...vi var blevet tilbudt et job i en anden klub.
The Top Ten Club var den klub, vi havde ambitioner om at spille i.
Det var en lidt bedre klub, den lå på selve Reeperbahn.
Da vi skulle afsted, var Pete Best og jeg ved at pakke det sidste.
Han fandt et kondom i sin baggage.
Det vi gjorde, bare for sjov, ude i korridoren...
...det var beton, intet kunne gå i brand...
...vi hængte det op på væggen, og som en drengestreng tændte vi ild til.
Så der kom en sort gummiplet på væggen.
Det var sådan - "Okay, vi skrider, hejhej, mod noget bedre."
Fyren var i forvejen ikke glad for, at vi skulle til den nye klub...
...fordi vi tog vores omsætning med, hans omsætning.
Så han ringede til politiet, og vi gik bare ned ad Reeperbahn.
Vi sad i fængsel i ca. 3 timer - for første gang.
Er du så færdig, et tysk fængsel!
Klubejerne i vores nye klub...
...gav dem en flaske whisky eller noget og fik os ud.
Altså, Paul og Pete blev deporteret...
...for at have brændt kondomet på væggen.
Så de kom ud før mig, og John var tilbage to dage senere.
Jeg var virkelig glad, tænkte fedt! Sådan bakker man hinanden op.
Stuart blev der, for han besluttede at blive verheiratet med Astrid.
Vi tog tilbage, da jeg blev 18, vi var backing for Tony Sheridan.
På det tidspunkt kom en fyr ind i klubben.
De sagde, han var berømt producer og musiker, Bert Kaempfert.
Hans adkomst til berømmelse kom af et nr.1 hit i USA.
Han var ikke alene pladeproducent...
...men han havde et hit i USA der hed Wonderland by Night.
Det viste sig at være en trompetsolo.
Han kom ind og der kom en summen: "Vi skal være virkelig gode."
"Måske får vi chancen for en indspilning" - og det gjorde vi.
Han kom tilbage og opfordrede os til at gå i studiet med Sheridan og indspille.
Vi var alle tilfredse med os selv.
Men han ville bare have os som backing for Sheridan.
Jeg husker, jeg var deprimeret, men vi fik lov til at lave My Bonnie.
Da vi var derude, begyndte vi at se andre grupper...
...og begyndte at blive lidt utilfredse med Pete.
Jeg husker han tit ikke mødte op til øve-sessions, og vi brugte Ringo.
Ringo Starr, som ændrede sit navn, inden nogen af os andre.
Han havde skæg og var voksen og havde en Zephyr Zodiac...
...som var en meget stor bil dengang.
Det var noget, ingen havde, den var sikkert varm.
Den var blevet til overs i en biludstilling eller sådan.
Ringo var hele tiden med bandet og det virkede rigtigt.
Det skete tre-fire gange, og så endte det, vi var bare venner.
Vi fik en øl bagefter og så var jeg tilbage med Rory.
Omkring den tid kom Stuart og jeg lidt på kant med hinanden.
Jeg påstår, at vi ville sikre vores musikalske niveau...
...men der kom et par skrammer ud af det.
Jeg kunne have været mere fintfølende, men hvem er fintfølende i den alder.
Da vi først mødte ham, kunne han slet ikke spille - da han så fik en bas...
...lærte han et par sange - til tider var det lidt pinligt.
Hvis der var mange skift i var han... men han var klar over det.
Det var derfor, han aldrig rigtig befandt sig godt i bandet.
Det var derfor, han skred efter jobbet i Hamburg - for at tage tilbage på kunstskole.
Dengang spillede Paul stadig guitar.
Jeg husker jeg sagde: "En af os bliver nødt til at spille bas."
Jeg sagde, jeg gør det ikke, og John ville heller ikke.
Han gjorde det.
Han blev bassist, og så var et firmands band.
I Liverpool fik vi mange jobs - de troede vi var tyskere.
De bestilte os fra Hamburg og sagde: "I taler godt engelsk."
Vi tog tilbage til Tyskland. Vi havde lidt flere penge og købte læderbukser.
Vi lignede 4 X Gene Vincents, bare lidt yngre, tror jeg.
Hjemme i Liverpool spillede alle grupperne Shadows-agtigt.
The Shadows
Det var derfor, vi blev populære, fordi de ikke kunne tro det.
De var allesammen sådan dum de dum de dum...
og så pludselig kom vi på - vildmænd i lædertøj.
Jeg tror, Pete Best sagde til dem...
...at jeg ville køre dem til jobs og sådan.
Jeg tror, jeg fik et pund pr. aften, eller et pund pr. job.
Fem pund fra hver af dem.
De havde brug for transport til the Cavern og andre steder.
Vi spillede på the Cavern, før vi tog til Hamburg, tror jeg...
...dengang det var en jazz- og folkklub.
Jeg kan huske, vi spillede der, og de gav os noder og sagde:
"Hold op med den musik, det her er en jazzklub."
Vi sagde: "Vi vil gerne spille en sang af Leadbelly."
"Den hedder Long Tall Sally."
Vi spillede den... og til sidst smed de os ud.
The Cavern er deres hjem.
Cathy - en fan fra The Cavern Club - Det var der, de begyndte.
Jeg har haft et par forespørgsler på Kansas City, så vi spiller den.
Vi klarede det godt på the Cavern og tiltrak et stort publikum.
Og rygtet spredtes.
En knægt var gået ind i Brians pladeforretning og spurgt efter My Bonnie.
Han fandt ud af, at Beatles skulle være et Liverpoolband...
...og spillede på the Cavern, så han tog ned og kiggede på os.
Jeg kan huske Bob Wooler, disc jockeyen, som sagde:
"Vi havde Mr Epstein som ejer NEMS Enterprises her."
Alle sagde: "Wow, fedt nok."
Det var en helt ny verden for mig.
Jeg blev forundret over denne mørke, tilrøgede....
...klamme atmosfære med den der beatmusik, der drønede.
Brian Epstein Beatles var dengang bare fire knægte på en ret dårligt oplyst scene...
...temmelig dårligt klædt.
Deres fremtræden haltede noget efter min mening.
Jeg havde længe været interesseret i teater og optræden...
...men midt i alt det, var der noget utroligt.
Jeg blev øjeblikkeligt slået af deres musik...
...deres beat og humor på scenen.
Selv da jeg mødte dem, blev jeg slået af deres personlige charme.
Det var der, det hele begyndte.
Brian havde en forretning. Rigtig god - vi plejede at købe plader.
Han ville være være vores manager, og vi skulle ingen steder.
Det kan du da godt, sagde vi. Han skaffede os jobs og nogle penge...
så fik han os i radioen og sådan.
Så fik han os til at gå med jakkesæt - han snakkede os ud af vores lædertøj.
Det var lidt gammeldags alligevel, at vi alle gik med lædertøj...
...og vi besluttede, at vi ikke gad se latterlige ud.
Folk grinede tit...
...og vi gad ikke ligne en bande fjolser.
Brian foreslog, at vi bare gik med almindelige jakkesæt.
Senere sagde rygtet, at jeg havde forrådt vores tunge læderimage.
og jeg ville have, vi skulle gå med jakkesæt...
...men jeg mener at huske, at alle gik frivilligt med til det...
...jeg slæbte ikke nogen til skrædderen, de gik allesammen frivilligt.
Vi skiftede med glæde til jakkesæt.
Hvis vi fik flere penge, flere jobs.
Brian var en fin fyr - Brian Epstein.
En intuitiv, teater-agtig fyr.
Han vidste, vi havde noget, og han præsenterede os godt.
Jeg husker, vi skulle køre til London Nytårsaften...
...og vi spillede for Decca, en audition for Decca.
Decca Audition-bånd Optaget Nytårsaftensdag 1962.
Når man hører båndet, er det ret godt.
Det er ikke fantastisk, men det er godt for dengang.
Dick Rowe, manden der ikke antog os - chefen for Decca....
...sagde: "Guitar-grupper er på vej ud, Mr Epstein."
Så Brian havde nu det bånd, som han tog med rundt.
Jeg tror en gut i HMV-shoppen på Oxford Street...
...kendte George Martin og sagde til Brian, han skulle spille båndet for ham...
og han gav os en audition i Abbey Road.
George havde ikke lavet rock'n'roll, og vi havde aldrig været i studiet.
Så vi lærte meget sammen.
Han havde stor musikalsk viden og baggrund.
De var ret uhøjtidelige, selv dengang, og det elskede jeg.
Jeg kan godt lidt folk er lidt oprørske, og jeg holdt af deres humoristiske sans.
Det var ret faktisk også mit største aktiv.
De kunne godt lide det, jeg havde lavet med Peter Sellers og the Goons.
George Martin - Pladeproducer Jeg syntes de havde kæmpe karisma.
Jeg vidste, at alene det ville sælge dem.
Vi havde en okay audition, men han kunne ikke lide vores trommeslager.
Jeg sagde til Brian Epstein, hvis... når vi laver næste audition...
...ikke at jeg vil blande mig i dine og Beatles sager, men jeg skaffer en trommeslager.
Vi begyndte faktisk at tro, vi havde brug for "den store trommeslager" i Liverpool.
Historisk kan det måske se ud som om, vi var lede ved Pete.
Måske kunne vi have klaret det bedre, men sagen var -
som historien viser - Ringo var medlem af bandet.
Sagen var bare, at han først kom ind i filmen lige i den scene.
Det var en onsdag, og Brian ringede.
Jeg kan ikke huske, John ringede, selv om en har skrevet det.
"Vil du med i bandet?"
Jeg sagde: "Hvad mener du?" og han sagde: "Rigtig være med i bandet."
Jeg sagde: "Selvfølgelig, ja, hvornår?" og han sagde nu.
Jeg sagde: "Nej, det kan jeg ikke - der er fire andre fyre her."
"Vi har et job måneder frem, og jeg kan ikke bare trække mig nu."
Så jeg sagde: "Jeg kan starte på lørdag."
Vi plejede at have fri om lørdagen.
Så jeg gav Rory indtil lørdag til at skaffe en til søndag...
...hvilket jeg syntes, var rigtig lang tid, og det var så det.
Vi spillede i the Cavern - der var masser af slagsmål og råberi.
Halvdelen af dem hadede mig, den anden halvdel elskede mig.
Nogle få råbte: "Ringo never, Peter Best for ever."
Efter omkring en halv time sagde jeg: "Åh, skrid", og gik ud.
The Cavern havde tre tunneller.
Vi trådte ud af omklædningsrummet og ind i den mørke tunnel...
...og en fyr slog mig lige på øjet.
Det var en dårlig dag - og så blev jeg ramt af en bus.
George kæmpede min sag.
Til denne dags optræden i the Cavern er vi stolte af at præsentere the Beatles.
The Cavern Club 22. august 1962.
Vi vil have Pete!
Da Ringo kom til jobbet første gang...
...var der ingen, der sagde, han kom.
Jeg havde booket Andy White og fortalt Brian Epstein, jeg havde gjort det.
Jeg sagde, jeg bare ville have de tre andre.
Ringo regnede med at skulle spille, men jeg sagde: "Nej, jeg har brændt mig en gang."
"Jeg vil ikke engang vide, hvem du er, vi tager Andy White."
Jeg var knust. Jeg kom for at fyre den af.
og... "Vi har Andy White, den professionelle trommeslager."
Men han har undskyldt adskillige gange siden, George Martin.
Men det var frygteligt, og så lavede vi det, som Andy spiller med på.
Så lavede vi albummet, som jeg spiller på...
...så Andy gjorde det ikke helt fantastisk.
Nå, i hvert fald ikke noget, jeg ikke kunne kopiere, da vi lavede albummet.
Ringo slikker stadig sårene i dag.
Han siger: "Du lod mig ikke spille, vel?"
Deres første plade, Love Me Do, solgte 100 000 eksemplarer.
Den kom på hitlisterne på to dage, og alle troede, det var svindel...
fordi vores managers forretning sendte salgsopgørelser ind.
Alle nede sydpå mente, han selv købte dem...
eller fuskede med hitlisterne - men det gjorde han ikke.
De unge købte den - vi havde en stor fanskare.
Hvem havde fået lavet en plade? Arthur Askey var den sidste fra Liverpool.
Den kom til nr. 17 i de følgende uger.
Jeg kan ikke huske, hvad der så skete, den døde sikkert bare ud...
men næste gang vi tog til EMI, var de noget venligere.
"Hej drenge, kom indenfor."
Det var helt normalt dengang at finde materiale til kunstnere...
...ved at tage til Tin Pan Alley og lytte til udgivernes ting.
Det var en normal del af mit liv. Jeg brugte evigheder på at finde sange.
Og til Beatles ledte jeg virkelig efter et hit.
Det var ligemeget, sålænge det passede til gruppen.
Love Me Do var det bedste, de havde at byde på.
Jeg fandt den sang, jeg ledte efter - en af Mitch Murray...
...som hed How Do You Do It? og jeg var sikker på, det var et hit.
Det var ikke den mest fantastiske sang, jeg havde hørt...
...men den havde det centrale, som kunne appellere til mange mennesker.
Og vi indspillede den - John sang for.
George sagde: "Hvis I vil have et hit, så er det den her."
Vi sagde: "Ja, men vi kan ikke tage tilbage til Liverpool og synge det der."
"Vi kan ikke optræde med den sang."
Så vi udgav den aldrig.
Jeg gav den til Gerry and the Pacemakers, og den blev faktisk nr. 1.
George Martin spurgte, om vi havde noget, vi gerne ville lave.
Vi havde en sang, som hed Please Please Me.
John havde lige skrevet den, en slags langsom Roy Orbison.
"Come on, please please me." Store toner til sidst, ligesom Orbison.
Jeg havde lige hørt ham med Only The Lonely, og jeg prøvede... "Please Me".
Jeg blev altid optaget af ord som...
..."Please lend your little ears to my pleas," en Bing Crosby-sang.
Jeg var altid optaget af den dobbelte betydning af ordet "please".
Og jeg sagde okay. Lad os prøve jeres sang. Lad os se, om den virker.
Efter optagelsen kunne jeg sige til dem:
"I har jeres første nr.1. Flot!"
Bob Wooler kom op på scenen, med et telegram i hånden: "Store nyheder."
Han så frygtelig ud, vi troede, der var sket noget forfærdeligt.
"Please Please Me er blevet nr. 1 på den nationale hitliste."
Drengene selv stoppede bare og kiggede på ham.
De troede, han lavede fis - det måtte han gøre.
Masser af mennesker, som ikke kendte Beatles, begyndte at huje og klappe.
Tre rækker piger oppe foran begyndte allesammen at skrige.
Det var en frygtelig aften.
Vi vidste dengang, at de ville blive berømte og forsvinde.
De ville ikke tilhøre os mere.
Dansk oversættelse af LiuD